Dairis Mežvinskis par izrādi „Iemīlējies Šekspīrs” (01.12.2019.)
Dailes teātra izrādi Iemīlējies Šekspīrs gaidīju jau labu laiku. Tam bija dažādi iemesli – gan režisora dēļ, gan galveno lomu atveidotāju dēl, gan intriģējošā stāsta dēļ. Bet par visu pēc kārtas.
Iemīlināt Šekspīru uz Dailes teātra skatuves ir uzņēmies režisors Rolands Atkočūns. Režisora darbu gaidīju tālab, ka šosezon Dailes teātrī jau skatāma viņa izrāde Nepanesami ilgi apskāvieni, kas provocēja, lika svīst un radīja iekšēju spriedzi; tomēr, laikam ejot, sapratu, ka izrāde ir mani cieši apskāvusi (un vaļā nelaiž). Ko līdzīgu vismaz sajūtu līmenī gaidīju arī no šīs izrādes.
Precīzāk gan būtu teikt, ka Atkočūna kungs uzņēmies samīlināt Vilu Šekspīru ar Violu de Lesepsu, jo tieši viņa Vilu iemīlina, kā arī mīlas važām apkaļas pati, atjaunojot jaunajam dramaturgam jaunrades spējas. Baudkārā, jaunā, bet mūzu aplidotā dzejnieka lomu atveido Dainis Grūbe, pārliecinoši parādot dzejnieka mokas kā rakstīšanas procesā, tā iemīlēšanās laikā. Es ticu, ka ar tādu skatuves partneri kā Ievu Segliņu, kura atveido Vila iemīļoto Violu de Lesepsu, atveidot mīlas priekus un bēdas bija daudz vieglāks uzdevums. Laimīgais Dainis! Skatītājam pat jāuzmanās, lai pārāk neiekristu talantīgās aktrises atveidotā tēla varā, kas gan nebija viegli.
![image](https://64.media.tumblr.com/c671fcd5edf404ecc597a1da6abdf829/b3cb2fc1665690be-03/s500x750/80cedbc87d7719b2a3aa26c9b2b8ac2977cc5b4c.jpg)
/Foto: Mārtiņš Vilkārsis/
Tā kā Šekspīra personību apvij visdažādākās teorijas un stāsti, šo, uz Dailes teātra skatuves uzvesto izrādi varam uzskatīt par vienu no variācijām par tēmu, kas komēdijdrāmas veidā tiecas minēt, kā tad radies Šekspīra slavenākais darbs (kas šis ir par darbu, man, protams, nav jāsaka). Lai arī izrāde pamatā veidota, kā šķiet, komēdijas žanrā – šeit Iemīlējies Šekspīrs gan jāuzteic par trāpīgiem jokiem, gan mazliet jāpakrata pirksts par pārmērībām - , tomēr drāmas elementi to nepadara tik viennozīmīgu. Manuprāt, ainas, kurās ilgu un skumju bija krietni vairāk kā joku dzīšanas, veidoja labu kontrastu un deva tiešu atsauci uz V. Šekspīra daiļradi, palielinot izrādes pievienoto vērtību.
Varbūt zināmā mērā tas ir nupat uzkritušais sniegs, kas padarīja izrādes scenogrāfiju tik tīkamu, tomēr zaļumiem klātie pils mūri un augi arī paši par sevi labi attēloja silto Itāliju; skaidrības labad gan jāatzīst, ka darbība risinās Londonā, taču tas vēlreiz parāda labi sabalansēto scenogrāfiju, kas radīja siltas un arī londoniski vēsas asociācijas, piemēram, ar aktieru tērpu palīdzību. Un jāatzīmē, ka izrādes mūzika, lai arī brīžiem radīja nedaudz monotonu sajūtu, tomēr pilnībā atbilda tematam.
Dažus no oficiālajiem izrādes vērtēšanas kritērijiem esmu ieskicējis, tomēr ir kāds neoficiāls aspekts, kuram visai droši paļaujos, - tas, cik ātri vai nesteidzīgi izrāde šķiet ritam. Man Iemīlējies Šekspīrs aizsteidzās visai dzīvīgā tempā. Par to aktieriem, radošajai komandai – paldies!